JUTUSTUS VANAST KAJAST
Tulge välja kiiresti!
Üks, kaks, kolm ja neli viis, mängima ehk tuled siis.
Üks, kaks, kolm ja neli viis,
mängima ehk tuled siis. Tulge välja kiiresti!
Tere!
Kes siin on? - Mina olen siin.
Kes sina? - Kaja.
Tere! Kus sa ennast peidad?
Puuõõnsuses? Põõsastes?
Ma vist aimasin ära. Sa juba mängidki peitust?
Ei, ma ei peida ennast. Mul lihtsalt pole keha.
Ma olen nähtamatu nagu haihtunud pilv. - Kuidas me siis mängida saame?
Jookse minu hääle suunas.
Kui ma olen vaevalt kuuldav, tähendab, et olen kaugel.
Kui lähedal, haara mind kiiresti.
Aga kui sa oled nagu haihtunud pilv, mida ma siis haaran?
Teeme vastupidi. Sina hakkad mind otsima.
Isa, aga mina... ma mängisin Kajaga!
Kajaga ei saa mängida.
Sina ütled talle tere hommikust ja tema ütleb sulle tere hommikust!
Sa ütled nägemiseni ja tema ütleb sulle nägemiseni.
See on igav.
Aga minu Kaja räägib hoopis teistmoodi.
"Tere hommikust" vastu küsib "Kuidas elad?".
Mida, mida? Mida sa ütlesid?
"Tere hommikust" vastu küsib "Kuidas elad?".
Ja üldse, meil oli, millest rääkida.
Kus ta elab, sinu imelik Kaja, pojake?
Millegipärast pole ma teda kaua aega meie metsas kohanud.
Sellepärast, et ta on nähtamatu. - Kõik võib olla, kõik võib olla.
Aga tead, tutvusta mind homme temaga.
Sobib? - Olgu.
Kõik võib olla, kõik võib olla.
Head ööd!
Kuidas elad?
Nii et siis päris tõesti oled see sina?
Mina.
Mulle tundus, et sinuga saab rääkida ainult lapsepõlves.
Kas mäletad? - Mäletan.
Ja mina mäletan siiamaani sinu hällilaulu.
Maga, pojake, nüüd sa.
Tasa nuusi ninaga.
Silmad ruttu sule,
muinasjutt siis tuleb.
Jah, see on minu laul.
Kahju, et midagi ei saa tagasi tuua.
Miks? Püüa!
Minu mänguasjad!
Minu lapsepõlv!
Tänan sind, Kaja!
Jutustas Pastella